Author: Customer

Сквирський НВК №4

Чарівний світ Марії Примаченко

Марія Оксентіївна / Примаченко / прожила довге життя. Це було життя митця, що тисячами ниточок пов'язане з людьми і світом навколо нього.

«Бажаю, вам, діти, щоб працювали весело і гарно і не бачили ніякого горя на світі. А як діти будуть веселі, так і ми будемо веселі...»
Марія Примаченко

У січні народній художниці, заслуженному діячеві мистецтв України виповнилося б 100 років

Жила Марія Оксентівна Примаченко у селі Болотня Іванківського району Київської області. З вулиці—звичайне собі подвір'я, будинок. А всередині—неповторний світ, створений непогамовною фантазією художниці. Таких квітів, звірів, птахів, як на її картинах, ви більше ніде не знайдете. Марія Оксентівна Примаченко бачить світ по-своєму, у яскравому розмаїтті барв, і поспішає поділитися радістю свого відкриття з нами. У кожній композиції вона роздумує про час і про себе, про навколишнє життя.
Невід'ємною частиною змісту картин є такі ж самобутні авторські підписи—у вигляді віршів, приказок, притч. Звірі у Марії Примаченко добрі й злі, незграбні й симпатичні, вигадані й реальні. Відповідно до задуму підбирає художниця й колір. Але—от дивина! - витворені силою мистецької уяви, волею пензля чарівні рослини й тварини сприймаються справді живими, невід'ємними від природи, бо увібрали всі її барви та форми. І сааме Тим картини Марії Оксентівни Примаченко так вражають нас.

Роби людям добро

«Я, знаєте, не завидую ні на багатство, ні на гроші, я не завидую ні на що. Я роблю для людей. У мене в серці Бог, і треба, щоб у всіх людей був Бог. Роби людям добро, щоб люди жили, як квіти цвіли. Оце і все моє слово на світі!»
Марія Примаченко

Хроніка життя

1908, 29 грудня (за новим стилем 1909, 12 січня) – народилась у селі Болотня, нині Іванківського району Київської області;
1917 – хвороба призвела до інвалідності на все життя, пересувалася за допомогою милиць;
1936 – роботи відзначено на виставках у Києві, Москві та Ленінграді;
1937 – виставка в Парижі;
1941, 24 березня – народився син Федір Васильович Примаченко, пізніше – заслужений художник;
1957–1959 – закордонні виставки у Парижі, Софії та Відні;
1966 – мисткиня отримала Державну премію ім. Тараса Шевченка, згодом – звання Заслуженого діяча мистецтв та Народного художника України;
1997, 17 серпня – померла й похована у рідному селі Болотня
1997, 17 серпня – померла й похована у рідному селі Болотня;

Народний художник України, лауреат Державної премії України ім. Т.Г.Шевченка Марія Овксентіївна Примаченко народилася 12 січня 1909 р. у селі Болотня на Київщині в родині селянина Овксентія Григоровича. Батько був родом із сусіднього села, пішов у «прийми» в сім'ю дружини Параски Василівни. Так і прозвали його в селі Приймаченком. З прізвиська Овксентій Григорович згодом отримав і прізвище. З часом у документах загубилась буква «й» і вже в паспорті Марії Овксентіївни її прізвище писалось – Примаченко.

Стр. #

Народна майстриня

Стр. #

Родина була творчо обдарована і талановита. Батько був теслярем. Руки в нього були працьовиті. Мати чудово вишивала, саме в неї Марія й перейняла любов до краси. З-під її голки виростали квіти, злітали пташки, плелися орнаменти. А ще в хаті завжди лунала пісня – рідні чудово співали і грали на нехитрих музичних інструментах. Любов до народної пісні Марійка пронесе через усе життя і виплесне її на білий папір своїх малюнків – заспівають, заграють кольори.
Дитинство дівчинки було затьмарене тяжкою хворобою – поліомієлітом (на думку спеціалістів). Сама ж вона вважала, що то був переляк. Три доби кричала Маруся, так боліло. Біль стих та одна ніжка у неї поступово скривилась і стала набагато коротша за іншу, на все життя Марія залишилась знівеченою. Без допомоги милиць, а в кращі часи ціпка, вона не могла пересуватись. Але, незважаючи на важку долю, Марія прожила щасливе і яскраве життя. Вона пізнала любов – коротку, як спалах зірки (її чоловік – Василь Маринчук загинув на війні); щастя материнства – син Федір Васильович Примаченко, заслужений художник України – її найкращий учень, онуки – Петро та Іван, теж художники. Дочекалась Марія і правнучок. Родина завжди була поряд з нею та головним в її житті було мистецтво.
А почалося все, з одного випадку... Якось, ще малою дівчинкою, пасла вона гусей на луках і побачила дивну птицю, задивилась на неї, а та скинула пір'я зі свого крила, неначе знак подала. На тому місці, де впало пір'я, з-під бережка річки виднілись різнокольорові нерівні смужки. Маруся одразу помітила їх і, підійшовши до берега, почала довбати. Це був синій глей. Набрала його в пелену, принесла додому та й розмалювала ним хату. Сині квіти, що розцвіли на стінах та печі, сподобались усім. Маленький сусідській хлопчик навіть розплакався і не йшов з хати, поки йому не віддадуть синю квітку – така вона була яскрава, неначе жива. Майбутня художниця почала використовувати й інші природні фарби. І ось в хаті заспівали жар-птиці, розцвіли казкові квіти. Стали запрошувати Марійку сусіди, щоб їхні оселі розписала – і вона з радістю створювала диво. Подивитись на її малюнки приїздили навіть з сусідніх сіл. Так прийшла до неї перша народна слава…

Життя—вічна казка

Говорячи про нерозривний зв'язок Приймаченко зі своєю Болот-нею, ми аж ніяк не хочемо створити образ затвірниці, що "уся в собі" й ізольована від життя. НІ, Марія Авксентіївна - людина надзвичайно вразлива, вона слухає радіо, дивиться телевізор, всотує у себе безліч інформації. І все ж зберігається у неї таке прекрасне дитяче вміння сприймати життя як вічну казку.
У творчість Приймаченко останніх років усе більш владно входять роздуми "про час і про себе", роздуми про людську долю.
Вся творчість Марії Приймаченко цілісна і надзвичайно багатогранна. . .

Учреждение

09000, Київська обл.
м. Сквира
вул. Леніна, 32

Телефон: (268)5-17-89

Сквирський НВК №4